Kan du huske stormen?
- Og bronzedørene, der smækkede. - Og roserne i cellofan.
Manden, der gav et "ryste-sammen selskab" og ikke viste sig igen.
Kan du huske, hvordan solen brød igennem på vores sidste aften?
Så meget at mindes...
Hvor mange dage siden da har vi ikke set hinanden?
- Hundrede, måske? - Ikke så mange.
To juleferier... for at holde masken for børnenes skyld.
Og de tre dages sømmelig venten, før jeg fulgte dig til Capri.
Vores første sommer!
Kan du huske, jeg ventede i Neapel og fulgte så efter -
- og vi mødtes på bjergstien, og det føltes flovt.
Jeg gik tilbage og sagdev "Far, hvem tror du er kommet?"
Og han sagdev "Charles Ryder". Og jeg sagdev "Hvorfor tror du det?"
"Han synes at have en svaghed for mine børn."
- Og så dengang du havde gulsot. - Og dengang jeg havde influenza.
Hundrede dage ud af godt og vel to år...
Ikke én dags kulde eller mistro eller skuffelse...
Nej, aldrig det.
Lad os gå op og klæde om.
Hvor mange flere, tror du? Hundrede mere?
Et helt liv.
- Jeg vil giftes med dig, Charles. - En dag, men hvorfor nu?
Krigen. I år, næste år, snart...
Jeg vil have et år eller to med dig i virkelig fred.
Er dette ikke fred?
- Hvad mener du ellers med fred? - Meget mere.
Ægteskab er ikke noget, vi bare kan kaste os ud i.
Der skal en skilsmisse til. To. Vi må lægge planer.
Planer, skilsmisse, krig... på en aften som denne?
Det føles, som om fortid og fremtid ikke levner plads til nutiden.
- Ja, Wilcox? - Lord Brideshead har ringet, Mylady.
De skal ikke vente med middagen. Han er lidt forsinket.
Det er måneder siden, han var her sidst. Hvad laver han i London?
Dette gav ofte anledning til megen spekulation hos os -
- for Bridey var en gåde. Ideen om at træde ind i hæren -
- eller i Parlamentet eller gå i kloster blev aldrig til noget.
Alt, hvad man vidste om ham -
- fordi det i en agurketid havde været emne for en avisartikel -
- var, at han havde opbygget en samling af tændstikæsker.
- Godaften, Bridey. - Vi er næsten færdige.
Nå, er det bare jer to? Jeg havde håbet at finde Rex her.
Hvordan har du det? Hvad nyt?
Faktisk har jeg nyt at fortælle, men det kan vente.
Fortæl os det nu.
- Hvordan går det med maleriet? - Hvilket maleri?
Hvad du nu har i arbejde...
Jeg arbejder på et billede af Julia, men lyset var dårligt i dag.
Julia? Har du ikke malet hende før?
Det er vel meget sværere end arkitektur.
- Verden er jo fuld af motiver. - Sandt nok, Bridey.
Hvis jeg var maler, ville jeg vælge et nyt motiv hver gang.
Virkelig? Hvilke slags motiver?
Åh, det ved jeg snart ikke... motiver med masser af bevægelse i.
Macbeth, måske.
For resten... Hvad blev der af mors smykker?
Cordelia og jeg har de fleste. Dette var hendes.
Og denne her. Resten ligger i banken.
- Var der ikke nogle berømte rubiner? - Jo, en halskæde. Mor bar den ofte.
- Hvorfor egentlig det? - Jeg ville bare gerne se på dem.
Far vil vel ikke sælge dem?
- Har han gæld? - Nej, det er ikke derfor.
Bridey, vær ikke så mystisk. Kom nu ud med det.
Ja, allerede på mandag kan I se det på tryk i aviserne.
Jeg har forlovet mig. Jeg håber, det glæder jer.
Hvor spændende! Med hvem?
- Ikke nogen, du kender. - Er hun køn?
Man ville næppe kalde hende køn. "Tækkelig" er snarere ordet.
- Hun er en stor kvinde. - Tyk?
Nej, stor.
Hun hedder mrs. Muspratt. Hendes fornavn er Beryl.
Jeg har kendt hende længe, men indtil sidste år havde hun en mand.
Nu er hun enke. Hvorfor ler du?
Undskyld, det er ikke morsomt. Det kommer bare så pludseligt.
Er hun på din egen alder?
Deromkring, tror jeg. Hun har tre børn.
Den ældste dreng er på Ampleforth. Hun sidder hårdt i det.
Hvor har du fundet hende?
Hendes afdøde mand, Admiral Muspratt, samlede på tændstikæsker.
Du tager hende vel ikke for tændstikæskerne?
Nej, de gik i arv til stadsbiblioteket. Jeg holder særdeles meget af hende.
Trods sine sorger er hun en munter sjæl, der holder af at spille komedie.
Hun er medlem af Katolsk Amatørscene.
- Ved far det? - Jeg har netop fået hans velsignelse.
Han har længe tilskyndet mig til ægteskab.
- Til lykke, Bridey. - Ja, til lykke.
Tak skal I have. Jeg synes, jeg er meget heldig.
Bridey, hvornår møder vi hende? Du kunne da have taget hende med.
Bridey, din luskepels... Hvorfor tog du hende ikke med?
- Nej, det kunne jeg ikke. - Hvorfor ikke?
Jeg må da hilse på hende. Lad os ringe og invitere hende.
Hun vil finde det underligt, at vi lader hende sidde alene.
Hun har børnene. Desuden er I jo underlige, ikke?
Hvad mener du dog?
Jeg kan ikke invitere hende herned, som tingene står.
Jeg er jo kun lejer her. Det er Rex' hus, om det er nogens.
Hvad der foregår her, er hans sag. Men jeg kan ikke tage Beryl herned.
Det forstår jeg ikke.
- Naturligvis vil Rex og jeg se hende. - Utvivlsomt.
Men problemet ligger et andet sted.
Beryl er en kvinde af strenge katolske principper -
- styrket af middelklasse-fordomme. Jeg kan ikke bringe hende herned.
Lad være, om du lever i synd med Rex eller Charles eller begge.
Detaljerne er mig uvedkommen, men Beryl ville aldrig være din gæst.
Din opblæste nar!
I tror måske, det er et fornuftsægteskab.
Jeg kan ikke tale for Beryl.
Min velstand kan vel spille en rolle. Det har hun faktisk åbent sagt.
Jeg for min del må sige, at jeg er stærkt tiltrukket af hende.
Bridey, det var fandens til sårende ting at sige til Julia.
Det kan jeg ikke se. Jeg sagde jo blot, hvad hun ved i forvejen.
Fryser du ikke?
Min elskede, hvad er der?
Hvorfor bryder du dig om, hvad det gamle fjols siger?
Det gør jeg heller ikke.
Det er bare chokket.
Du må ikke le ad mig.
Hvor vover han at tale sådan til dig?
Den kolde, gamle bluffmager.
Nej, det er ikke det. Han har helt ret.
De ved alt om det, Bridey og hans enke.
De har købt det for en penny ved kirkedøren.
Dér kan man købe alt sort på hvidt. Og ingen ser, man betaler.
Alt samlet i et lille, dødbringende ord, der dækker et helt liv.
"Leve i synd." Ikke handle forkert, som da jeg rejste til Amerika.
Handle forkert, selv vide det, holde op med det, glemme det.
Det er ikke det, de mener. Det er ikke det, Bridey har købt.
Han mener det, som der står. "Leve i synd."
Hver time, hver dag, år ud og år ind.
Altid det samme...
Ligesom et åndssvagt barn, der omhyggeligt skærmes for verden.
"Stakkels Julia kan ikke gå ud. Hun skal passe på sin lille synd."
"Det var en skam, den overlevede. Men den er så stærk."
"Det er den slags børn altid. Julia passer godt på sin lille synd."
Alle de år, hvor jeg forsøgte -
- at være en god hustru i cigarrøgen.
Hvor jeg forsøgte at føde hans barn.
Sønderrevet af noget, der allerede var dødt.
Og skubbe ham til side, glemme ham... finde dig.
De to år med dig.
Hele fremtiden med dig eller uden dig.
Krigen, der kommer...
Verden, der går under... Synd.
Det er et ord fra meget gamle dage.
Fra barnepige Hawkins, der sad og strikkede ved ilden -
- mens vågelyset brændte foran Jesu Hjerte-billedet.
Mig og Cordelia med katekismen i mors værelse før søndagsfrokosten.
Mor, der bar min synd med sig i kirke, bøjet under den.
Mor, der døde, mens min synd gnavede i hende -
- mere smertefuldt end hendes egen frygtelige sygdom.
Mor, der døde med den. Kristus, der døde med den, naglet...
... på hånd og fod.
Hængende blandt folket og soldaterne.
Ingen trøst andet end en svamp med eddike -
- og en tyvs trøstende ord...
Evigt hængende dér over sengen i barnekammeret.
Der er ingen vej tilbage.
Porten er lukket.
Alle helgener og engle er posteret langs muren.
Kastet bort, smidt ud, rådnende op...
Navnløs og død...
Ligesom barnet, de bar væk, før jeg fik lov til at se hende.
Bridey kan vel nok smide bomber, hvad?
I betragtning af, at jeg lige har haft et hysterisk anfald -
- ser jeg slet ikke værst ud.
Hysteriske kvinder ser gerne ud, som om de er smækforkølede.
- Vi går da ikke ned igen? - Naturligvis.
Vi kan ikke lade Bridey sidde alene på hans forlovelsesaften.
Undskyld den skrækkelige scene. Jeg kan ikke forklare det.
Var der rart ude? Havde jeg vidst, I gik ud, var jeg gået med.
Det var temmelig koldt.
Jeg håber ikke, det vil genere Rex for meget at skulle flytte.
Barton Street er for småt til os og børnene. Og Beryl holder af landet.
Far foreslog i sit brev, at han overdrog ejendommen straks.
Han vil sikkert være ked af at skulle flytte.
Tænk ikke på det. Rex finder nok noget andet til spotpris.
Det ville ligne ham.
Beryl har nogle møbler, som hun holder meget af.
De passer næppe godt hertil. Egetræskommoder og den slags...
- De kan vel stå i mors værelse. - Ja, det er et udmærket sted...
Så bror og søster talte om husets indretning indtil sengetid.
"For en time siden,"tænkte jeg, "ude ved springvandet-"
"- græd hun hjerteskærende over sin Guds død,"
"Nu diskuterer hun, hvor Beryls børn skal have deres værelse,"
Jeg forstod hverken ud eller ind...
Jeg tror ikke på, at alle de tårer skyldtes nogle ord fra Bridey.
- Du må have tænkt over det før. - Ikke ret meget.
Nu og da.
Mere på det sidste, hvor dommedagsbasunen nærmer sig.
Det er naturligvis noget, psykologer kunne forklare.
En skade fra barndommen, skyldfølelse af alt det vrøvl.
Du ved godt inderst inde, at det er noget vås, ikke?
Gid det kun var.
Sebastian sagde engang noget i samme retning.
Han er vendt tilbage til kirken.
Men selvfølgelig har han aldrig forladt den så definitivt som jeg.
Jeg er gået for vidt. Der er ingen vej tilbage.
Det ved jeg, hvis det er det, du mener med vås.
Lad os gå ud igen.
Det er som en dekoration til en komedie. Scenen erv
En barokfontæne i en adelsmands park.
1. akt: Solnedgang.
2. akt: Måneskin. 3. akt: Hen imod daggry.
De medvirkende mødes konstant ved fontænen uden særlig grund.
Komedie?
Drama, tragedie, farce... Hvad du vil.
Dette er forsoningsscenen.
Har der været et skænderi?
Misforståelse og kølig luft i 2. akt.
Hold op med den modbydelige facon! Hvorfor ser du alting udefra?
Hvorfor skal det være et skuespil?
- Det er nu min facon. - Jeg hader det.
Kan du se, hvor jeg hader det?
- Gjorde det ondt? - Ja...
Gjorde det? Gjorde jeg?
- Kat på en tagryg... - Bæst!
Kat i måneskin...
Dit stakkels ansigt.
- Vil det kunne ses i morgen? - Det vil jeg tro.
Charles, er jeg ved at blive gal?
Hvad er det, der er sket her i aften?
Jeg er så træt.
Så træt...
Træt og gal og håbløs.
Jeg kan blot håbe, at jeg kan bringe lidt orden i mit liv.
Det er derfor, jeg vil giftes med dig.
Jeg vil godt have et barn.
Det kan jeg da i det mindste.
Så I skal skilles? Er det også nødvendigt efter alle de års lykke?
- Vi har ikke været så lykkelige. - Ikke det? Var I ikke?
Sidste jul tænkte jeg ellers på, hvor lykkelige I så ud -
- og spekulerede på hvorfor.
Det bliver svært at starte forfra. Hvor gammel er du? 34?
Så starter man ikke forfra. Så bør man falde til ro.
- Har du nogen fremtidsplaner? - Ja.
Jeg agter at gifte mig igen.
Ja, det finder jeg helt tåbeligt.
Jeg kan forstå, at man fortryder og vil ud af et ægteskab -
- skønt jeg aldrig selv har følt denne trang -
- men at skille sig fra én kone for at tage en anden er tåbeligt.
Jeg har set en del skilsmisser, men ingen, der faldt så godt ud.
Uanset hvor gode venner folk er i begyndelsen -
- sniger onde følelser sig altid ind i sagens løb.
Jeg skal gerne indrømme, at jeg ofte har følt, du behandlede Celia dårligt.
Man skal selvfølgelig ikke vurdere sin egen søster -
- men jeg har nu altid syntes, hun var en dejlig pige.
Den type pige, enhver var tjent med.
Og kunstnerisk... Lige din boldgade.
Men jeg må bøje mig for din gode smag.
Jeg har altid haft en svaghed for Julia.
Ja, hvis Julia kræver skilsmisse, så må hun vel have den.
Men tidspunktet kunne ikke være værre.
Det var ikke gået Rex så godt, som han havde planlagt.
Kun en krig kunne rette op på det og bringe ham magt.
En skilsmisse ville ikke knuse ham -
- men han var en spiller med en stor indsats...
Han kunne ikke få øjnene fra bordet.
Bed hende om at vente lidt, Charles, så er du flink.
- Jeg spiste frokost med enken. - Gjorde du det?
Ved du, hvad hun sagde til mig?
"Så du skal skilles fra én fraskilt mand for at ægte en anden?"
"Det lyder kompliceret, kære... " Hun kaldte mig "kære" tyve gange.
"Enhver katolsk familie har ét sort får, og gerne den rareste."
- Hvordan er hun? - Majestætisk og svulmende.
Ganske ordinær. Og hun har bestemt løjet for Bridey om sin alder.
Hun er mindst 45. Hun vil næppe producere nogen arving.
Bridey er helt fortabt i hende. Han glanede skamløst på hende.
- Var hun venlig? - Ih ja. På en nedladende måde.
Jeg tror, hun var lettet over at have mig dér som det sorte får.
Hun betonede, at hun håbede at se mig ofte i London.
Brideys forbehold gælder kun vort ophold i samme hus.
Åbenbart kan jeg ikke fordærve hende hos frisøren.
Og forbeholdene er kun Brideys. Hun er tykhudet.
- Regerer hun med ham? - Ikke meget.
Han er bedøvet af kærlighed, staklen, og ved ikke, hvor han er.
Hun er en godhjertet kvinde, der ønsker et godt hjem til sine børn -
- og som ikke vil lade noget stå sig i vejen.
En telefonbesked, Mylady, fra Lady Cordelia.
Lady Cordelia? Hvor vidunderligt!
- Hvor er hun? - I London, Mylady.
Wilcox, hvor herligt! Kommer hun hjem?
Hun er på vej. Hun kommer efter middagen.
Jeg har ikke set hende siden den aften på Ritz -
- hvor hun talte om at blive nonne.
Det må være 12 år siden.
Hun var et fortryllende barn.
Hun har haft et sært liv. Først klosteret, siden krigen i Spanien.
Og så blev hun efter krigen og hjalp til i lejrene.
Hun har vokset sig aldeles ordinær.
- Ved hun besked om os? - Ja. Hun skrev det sødeste brev.
Det smertede at tænke på Cordelia som "aldeles ordinær".
På al den lidenskab forbrugt på serum-injektioner og lusepulver.
Da hun ankom, træt efter rejsen, med luvslidt tøj -
- traskende af sted uden ynde, fandt jeg hende grim.
Det var underligt, at de samme bestanddele, forskelligt fordelt -
- kunne frembringe Brideshead, Sebastian, Julia og hende.
Det er dejligt at være hjemme.
Mit arbejde er gjort i Spanien.
Myndighederne var meget høflige, takkede mig for min indsats -
- gav mig en medalje ... og smed mig ud.
Men det tyder jo på, at der snart bliver nok at se til her.
- Rex er ret vis på det. - Han er helt indstillet på krig.
Gad vidst, hvad far vil gøre.
Hvor er Rex? Kommer han herned?
Nej, vi er formelt separerede, så han er flyttet til London.
Jeg bliver her kun, til Bridey rykker ind med enken og børnene.
Han skrev til mig, at hvis jeg var hjemløs -
- kunne jeg bo her, efter at de var flyttet ind.
Men jeg ved snart ikke. Mrs. Muspratt og de tre drenge...
Måske vil jeg finde mig en lejlighed i London.
Godaften, Nanny.
Jeg vidste, du ville komme. Mr. Wilcox sagde, du kom hjem.
Jeg har nogle kniplinger til dig.
Hvor nydelige! Ligesom dem Hendes Nåde bar til messe.
Skønt jeg ikke begriber, at de er sorte. Kniplinger laves da hvide.
Men jeg er skam meget glad for dem.
- Kan vi slukke for radioen? - Ja, naturligvis.
Jeg havde helt glemt den i glæden over at se dig.
Er det ikke dejligt, at Julia og Charles skal giftes?
Jeg håber, det må falde lykkeligt ud.
Brideshead har været længe om at tage sig sammen.
Jeg har støvet gennem Adelskalenderen -
- uden at finde noget om mrs. Muspratts familie.
Hun har gjort en god fangst.
- Hvad har du gjort med dit hår? - Jeg ved det! Det er frygteligt!
Men alt det skal jeg nok få orden på nu. Elskede Nanny...
- Jeg så Sebastian i sidste måned. - Så længe han har været væk!
- Var han ved godt helbred? - Faktisk ikke. Det var grunden.
Tunis ligger ret tæt på Spanien. Han bor hos nogle munke der.
Jeg håber, de tager sig af ham. Han giver dem sikkert hænderne fulde.
Han skriver altid til jul, men det var nu bedre at have ham her.
Han har fået fuldskæg, og han er meget religiøs.
Det tror jeg nu ikke på. Han var altid en lille hedning.
Brideshead passede sin kirke. Ikke Sebastian.
Og fuldskæg? Tænke sig...
Med den lyse hud, han havde. Han så altid så ren ud.
Med Brideshead var det noget andet...
Cordelia!
Fortæl mig om Sebastian.
Ikke nu. Det er en lang historie. I morgen. Godnat.
Jeg havde ikke glemt Sebastian. Han var hos mig dagligt i Julia.
Eller måske havde jeg set Julia i ham i de fjerne, arkadiske dage.
Hver sten i huset bar minder om ham -
- og da Cordelia sagde, hun havde set ham for kun en måned siden -
- fyldte min fortabte ven mine tanker.
Jeg hørte, han var døende.
Fra en journalist i Burgos, der netop kom fra Nordafrika.
En lazaron ved navn Flyte, som man sagde var engelsk lord -
- var fundet, halvdød af sult, uden for et kloster nær Karthago.
Sådan fik jeg det refereret. Jeg vidste, det var overdrevet -
- for uanset hvor lidt vi gjorde for Sebastian, fik han sine penge.
Men jeg tog straks af sted.
Det var let nok at finde ham. Jeg gik bare op på konsulatet.
Tilsyneladende var han dukket op i Tunis en dag -
- og havde bedt om at blive optaget som missionær-lægbroder.
Munkene kiggede på ham og afviste ham.
Så begyndte han at drikke igen.
Han boede på et lille hotel i udkanten af araberkvarteret.
Jeg besøgte stedet senere. En bar med et par værelser over.
Der stank af varm olie og hvidløg og sur vin.
Han blev der en måned, mens han drak græsk absint.
De elskede ham dér. Han er stadig elsket -
- uanset hvad han gør, uanset hans tilstand.
Det er en egenskab, han aldrig vil sætte over styr.
De var forargede over, at hans familie lod ham leve sådan.
Det ville aldrig ske blandt dem, sagde de.
Og det har de sikkert ret i.
Men det kom senere. Jeg tog ud til klosteret og talte med prioren.
Han fortalte mig sin del af historien.
Så jeg sendte ham væk. Han blev ved at komme tilbage -
- et par gange hver uge, altid beruset -
- indtil jeg gav portneren ordre til at holde ham ude.
Han må have voldt Dem stor ulejlighed.
Jeg kan ikke hjælpe ham på anden måde end ved at bede.
Til slut fandt vi ham bevidstløs uden for porten.
Dér havde han ligget hele natten.
Først troede vi, han var beruset, men så forstod vi, han var syg.
Så vi lagde ham på sygestuen. Dér har han ligget siden.
De havde givet ham hans eget værelse lige ud til klostergården.
Han så frygteligt ud, ubestemmelig af alder. Først kunne han ikke tale.
Men jeg blev der 1 4 dage, til han var blevet mere rask.
Så fortalte han mig, hvad han havde oplevet.
Det handlede mest om Kurt, hans tyske ven.
Ja, du har mødt ham, så det ved du alt om. Han lyder uhyggelig.
De tog til Grækenland -
- hvor Kurt blev anholdt og sendt til Tyskland.
Alle tyske statsborgere skulle hjem og gøres til nazister.
Sebastian fulgte efter.
I et år kunne han intet spor finde af ham.
Til slut fandt han ham i stormtrop-uniform i en provinsby.
Først ville han ikke kendes ved Sebastian -
- og leverede den officielle lektie om sit lands genfødsel.
Men det stak ikke dybt hos ham.
Seks år med Sebastian havde lært ham mere end et år med Hitler.
Til sidst indrømmede Kurt, at han hadede Tyskland og ville bort.
Måske savnede han det magelige liv og nasseriet på Sebastian.
Han sagde, at det ikke kun var det, men at Kurt var blevet voksen.
Måske er det rigtigt...
Men det gik ikke. Kurt rodede sig altid problemer til.
Til slut fangede de ham og satte ham i koncentrationslejr.
Sebastian kunne ikke få kontakt med ham.
Han vidste ikke engang, hvilken lejr han sad i.
Så han blev hængende i Tyskland i et år og drak igen...
... indtil han en dag i et drikkelag -
- traf en mand, der havde siddet i samme lejr som Kurt -
- og hørte, at han havde hængt sig allerede den første uge.
Og så var Sebastian færdig med Europa.
Han tog tilbage til Nordafrika -
- hvor han havde været lykkelig.
Jeg havde engang en guvernante, der druknede sig fra denne bro.
- Det ved jeg. - Hvor ved du dog det fra?
Det var det første, jeg hørte om dig. Før jeg traf dig...
Hvor sælsomt.
Har du fortalt Julia alt dette om Sebastian?
Essensen af det. Ikke helt, som jeg har fortalt dig det.
Hun har aldrig rigtig elsket ham, sådan som vi gør.
Stakkels Sebastian. Det er dog sørgeligt.
Hvordan skal det ende?
Det kan jeg godt sige dig, Charles. Jeg har set andre af hans slags.
Og jeg tror, de har Guds bevågenhed.
De vil lade ham leve der, både i og uden for deres broderskab.
De gamle munke vil holde af ham, og novicerne vil more sig over ham.
Der er altid nogle få påhæng i sådan et kloster.
Folk, der hverken kan forlige sig med verden eller med klostertugten.
Jeg svarer nok selv til den beskrivelse -
- men da jeg ikke drikker, kan jeg være til større nytte.
Han vil forsvinde to-tre dage hver måned -
- og de vil nikke og smile og sigev
"Gamle Sebastian er på viften igen."
Og så en dag efter en sådan druktur -
- vil han ligge døende uden for porten -
- og med en blinken vil han tilkendegive -
- at han er ved bevidsthed, mens de giver ham den sidste olie.
Det er ikke nogen dårlig måde at gå gennem livet.
Det er ikke, hvad man havde spået ham.
Jeg formoder, at han ikke lider?
Jo, det tror jeg, han gør.
Man kan ikke forestille sig, hvor stor en lidelse det er -
- at være lemlæstet, som han er.
Ingen værdighed, ingen viljestyrke...
Ingen bliver virkelig hellig uden lidelse.
- Hellig? - Ja.
Det må du prøve at forstå om Sebastian.
Han lever på et smukt sted, en hvid klostergård -
- et klokketårn, køkkenhaven, som en munk vander i solnedgangen.
Du vidste, jeg ikke ville forstå det.
Du og Julia.
Sig mig, Charles, da du så mig i går aftes, tænkte du såv
"Stakkels Cordelia. Sådan et henrivende barn -"
-"og nu en ordinær, from gammel jomfru, fuld af gode gerninger."
Tænkte du... "selvgod"?
Ja, jeg gjorde.
Men nu er jeg ikke så sikker.
Det var præcis det ord, der faldt mig ind, da jeg så dig og Julia.
"En selvgod lidenskab," tænkte jeg.
Min skilsmissesag, eller min kones -
- blev behandlet samtidig med Bridesheads bryllup.
Men han fik aldrig sit hyldesttog.
Lord Marchmain erklærede, med sin hang til det dramatisk ubelejlige -
- at han i lyset af den internationale situation -
- agtede sig til England for at leve sine sidste år i sit gamle hjem.